Daidalos, mesteren, der byggede denne labyrint...
hvis sind skabte disse svimlende passager.
Daidalos, geniet...
der opfandt skibe, der kunne sejle under vandet...
fyrværkeri, der kunne vælte en mur, linser, der sat sammen...
kunne se helt op til stjernerne, fantastiske maskiner.
Han faldt så dybt.
Han faldt så dybt, at han endte som en slagen mand.
Der lavede den samme lille lerfigur igen og igen.
Et barn med vinger.
Et barn med vinger? Hvem var det?
Det eneste, Daidalos skabte, som han ikke kunne styre.
Det eneste, han virkelig elskede.
lkaros.
Hans søn.
Undskyld.
Daidalos, den bedste håndværker i Grækenland. Der var ingen som ham.
Han blev født i Athen.
Lige som os.
Og han lærte kunsten at skabe fra gudinden Athena.
Men hans største drøm var at flyve...
at svæve gennem skyerne som en fugl.
Er det derfor, hans søn havde vinger? Fik de begge vinger?
Nej, det gjorde de ikke.
Stakkels Ikaros havde intet så yndefuldt som vinger.
Selv hans hænder var mærkelige og klodsede.
Se.
Se, min dreng.
Vidunderlig.
Forsigtig.
Du skal behandle ting forsigtigt.
-Jeg dur ikke til noget. Det synes du. -Det synes jeg overhovedet ikke.
Jo, du synes, jeg er klodset. Det ved jeg, du gør.
Det gør jeg ikke.
Jeg tror, din hjerne er løbet fra dit hoved.
Ryst den tilbage. Det var bedre.
Stop!
Han er klodset denne Ikaros.
Han var klodset.
Men han er kun en dreng.
Blev han bedre, mere forsigtig?
Det ville han måske være blevet.
Der skete noget.
Der skete noget, som ændrede alt.
En anden dreng kom ind i deres liv.
En heldig dreng, kysset af guderne.
En nevø til Daidalos.
En lærling.
Hvad skete der?
-Den er i stykker. Jeg ødelagde den. -Det er ligemeget.
Nej, se.
Hvis vi løfter den vinge her, og trækker i den her...
se, det kan man.
Den bliver god igen, tror jeg.
Sådan.
Guderne leger med os.
Talos, hans søsters dreng, arvede al glæden ved skabelse.
Det skarpe øje og den hurtige opfattelse...
som om de to drenge havde de forkerte forældre...
for Talos var den type søn, Daidaous havde drømt om.
Onkel, hvad er det her?
Et kæbeben fra en slange. Hvorfor?
Hvad sker der, hvis man støber det i metal?
Hvad?
Daidalos så drengen arbejde, hans genialitet, hans nysgerrighed...
ideerne, der strømmede ud af ham.
Daidalos så alt det...
og det var som at få en kniv i hjertet.
Se, onkel, se.
Han er klog, hvad? Det er han virkelig.
Og hver dag virkede Ikaros langsommere...
mere klodset og mere kedelig i forhold til sin fætters lynende intelligens.
Nogle gange kravlede Daidaous op på taget om aftenen...
mens drengene kravlede efter ham.
Og så så de ud over Athen og kiggede på fuglene.
Og de kiggede mest på gribbene, så dem svæve, cirkle rundt...
eller bare hænge i luften.
Jeg tror, at det, der sker, er, at vinden går over begge sider af vingerne.
Og vingernes underside hæves, og vinden skubber fuglen op.
-Kan vi ikke gå nu? Jeg er sulten. -Nej, bliv lidt længere.
Hver gang vi kigger på en fugl, eller andet i naturen, lærer vi noget.
Ja, men jeg keder mig lidt.
Så gå, gå ned og spis din mad.
-Også dig, nevø. -Nej, jeg vil hellere blive.
Jeg bliver, hvis du vil.
Nej, tænk ikke på det.
Jeg bliver, jeg bliver, hvis du vil.
Gå nu bare!
Se, den er landet.
Når jeg ser ned fra himlen, er tingene små.
Jeg ser kornmarker som bastbånd.
Folk bliver lige så små som dukker.
-Jeg kan se, du hader din nevø. -Nej.
lntet.
Selvfølgelig, han er jo alt, hvad du håbede på i din søn, og ikke fik.
Du hader ham.
-Jeg ville elske at flyve, ville du ikke? -Jo.
Jeg drømmer om det.
Tror du, det ville være muligt for os at flyve?
Ja, hvis man kunne lave vinger som en fugls.
Ja. Jeg vil gerne prøve.
Er det som at flyve?
Nej, onkel, lad være.
Bare rolig, jeg lader dig ikke falde ned.
Er der noget, min meget, meget kloge nevø er bange for?
Hold fast.
Hjælp mig!
Talos faldt ned...
vendte og drejede sig som en søstjerne.
Han faldt så langsomt gennem luften, at det virkede, som om han faldt for evigt.
At han aldrig ville lande, at han fløj.
Så mindede jorden ham om det.
Den mødte Talos og stødte ham i evig søvn.
Hvad har jeg gjort?
Han slog ham ihjel.
Han slog den lille dreng ihjel.
Det var ikke hans mening.
Jo, det var.
Han vidste ikke, hvad han lavede.
Det var smerte, det var smerte.
Hans hjerte blev knust.
Han så ned på drengens lig...
hvis bare han kunne kaste sig selv ned i stedet for...
hvis han kunne spole de få sekunders sindssyge tilbage...
men det kunne han ikke.
Han kunne ikke.
Vågn op, min dreng. Vågn op, vi skal af sted. Hurtigt.
Hvad sker der?
-Jeg kan ikke forklare. Jeg forklarer senere. -Hvor er Talos? Kommer han med?
Nej.
Græder du?
Skynd dig.
Og han tog ham op og løb som en morder ud af byen.
Far og søn rejste gennem Grækenland.
Daidalos solgte tegninger, legetøj, arbejdede for smålige konger og tyranner.
Spildte sin genialitet på småting. Og han frygtede nætterne, frygtede søvn.
l sine drømme blev han ved med at falde.
De slog sig aldrig ned, flyttede altid videre...
kiggede altid over deres skuldre...
indtil de en dag sejlede mod øen Kreta.
Og der, i eksil...
lavede den engang så store håndværker børnelegetøj...
og solgte det på markedspladsen i Knossos.
Af sted gik de...
de små soldater, der marcherede gennem skarerne...
og ind i hånden på en rigtig soldat...
der tog dem med som dyrebare juveler til sin mester...
Minos, kongen af Kreta.
Daidalos?
Hele Grækenland kender det navn. Velkommen.
Hvad bringer den store opfinder til Kreta, i pjalter?
Det er hårde tider, min herre.
Visse stridigheder. Rejser.
Dette er min søn.
Jeg ønskede, han skulle se mere end olivenlundene i Athen.
Ja, men hårde tider?
Det er rigtigt.
Jeg husker noget om en talentfuld dreng, der faldt ned. Har jeg ret?
Faldt han ned fra taget? Hvor tragisk.
Jeg skjuler ikke, at jeg ikke kan lide Deres by.
Ulykker i Athen... Var det et uheld?
Det er ikke... Men jeg elsker denne her. Snedigt.
Hvis jeg ville have noget lavet, noget meget, meget snedigt...
må jeg så afbryde Deres rejser og få Dem herhen?
Mod passende betaling, selvfølgelig.
Sig nej, hvis...
Jeg ville ikke sige nej.
Virkelig? Det er... Jeg elsker de her.
Jeg vil gerne... Kan de kæmpe mod hinanden?
To hære.
Kretaboere og athenere. Vidunderligt.
Nej. Mit problem er, at jeg har...
et væsen.
Og jeg vil bygge et bur til det.
Et bur vil være nemt at lave, Herre.
Det er et meget specielt væsen.
Det kræver et meget specielt bur.
Det er en forbandelse for min familie.
Men jeg kan ikke slå det ihjel. Det sker ikke.
Og den hungrer efter menneskekød.
Den må ikke kunne slippe ud af det bur.
Brug den geniale hjerne til at skabe noget.
Og man siger, at Daidalos brugte sin hjerne...
for labyrinten, han byggede til at fængsle Minotauren...
var konstrueret som hjernen selv.
Og 1 .000 år senere står den her stadig.
Var Minos så tilfreds?
Minos var ond. Minos havde to hemmeligheder.
Hvem Minotauren var, og hvordan man kom ud af labyrinten.
Nu kendte Daidalos begge to.
Da monsteret blev ført til sit nye fængsel...
blev Daidalos og Ikaros lukket inde sammen med det.
Dernede et sted. I labyrintens hjerte.
Far, skynd dig. Skynd dig!
Tre til højre.
Tredive, enogtredive...
to, tre...
femogtredive.
Far, den fanger os!
Labyrinten er fuld af tegn, trick og illusioner.
Og den kan læses som en bog.
Ved du, hvem der kun kan læse den bog?
Mig.
Og med monsteret lige i hælene...
slog Daidalos på væggen med sin håndflade.
En dør åbnede sig, og de løb...
løb for livet.
Daidalos og Ikaros var sluppet ud af labyrinten...
og Minotaurens morderiske angreb.
Men hvad nu?
Kretas porte blev godt beskyttet.
Hvis de blev set, ville de blive slået ihjel.
De blev efterladt på denne onde ø.
Se.
Jeg kan tage af sted, når jeg vil.
Jeg spreder vingerne.
Synes du ikke, de er godt lavet?
Kan vi flyve, lige som Talos sagde?
Talos er død.
Hvordan faldt han, far?
Du slog ham ihjel.
Nej, nej!
Far.
Det var en leg. Vi legede vi fløj...
Du slog ham ihjel.
Og i sit raseri...
smed Daidalos sit tæppe over fuglen.
Far!
De sloges og kæmpede...
indtil der lød et ordentligt knæk ved fuglens hals...
brækkede.
Nu kommer dine brødre efter dig.
Og så får vi fjer og vinger nok.
Far.
Vores egne vinger. Hører du, min dreng?
Vores egne vinger!
Vi kommer til at flyve!
Elsk ham, Daidalos, elsk ham umådelig højt.
Næste morgen...
fangede Daidalos flere fugle og stjal deres fjer...
fandt en bisværm og stjal deres bikube.
Han satte fjerene fast på træstave med bivoks...
og fik alle fjerene til at passe perfekt sammen...
og kopierede vingerne nøjagtigt.
Der er flere fjer, far.
-Lad dem være. Lad dem ligge. -Undskyld, jeg ville bare hjælpe.
Ja, men det er alt for vigtigt.
-Hvis ikke det var så vigtigt... -Hvis ikke jeg var klodset. Hvis jeg var...
Hør her, min dreng...
hør nu godt efter, hvad jeg siger.
Du tror altid, at jeg ikke hører efter, men det gør jeg.
Flyv bag ved mig...
og hold dig i nærheden af mig.
Flyv hverken for højt eller lavt.
Hvis du flyver for lavt, vil skumsprøjtet gøre fjerene tunge.
Hvis du flyver for højt...
vil solen smelte voksen.
-Hvad sagde jeg? -Flyver jeg for højt, smelter solen voksen.
Du maser mig.
Vi siger ikke farvel, gør vi?
Daidalos klyngede sig til sin søn på bakken.
Så kyssede han Ikaros...
og det så ud, som når en stor fugl fodrer sin unge, mund til mund...
som fugle gør.
Eller som om Daidalos overførte sin viden til sin klodsede søn.
Så drejede de omkring og løb ud til klippekanten...
og op, ud og væk.
Væk fra landet, der blev styret af Minos.
De fløj!
Jeg flyver, jeg flyver!
Bliv i nærheden.
lkke for lavt. lkke for højt.
Bliv i nærheden.
Men Ikaros blev ikke i nærheden.
Som jorden skrumpede under ham, blev han ved...
op forbi blomster, ude af hørevidde...
ud over sit løfte.
lkaros fløj af sted alene...
højere og højere og højere.
Mod solen.
Og dråbe for gyldne dråbe...
begyndte voksen at smelte.
Far, hjælp!
lkaros!
Far, hjælp!
For sent.
lkaros faldt.
Han faldt ned og ned, ned i havet, der bærer hans navn.
lkaros!
Døde han?
-Han døde. -Det er forfærdeligt.
Hvorfor fløj han for højt? Han lovede, han ikke ville flyve for højt.
Jeg tror, at da Talos faldt ned fra højderne over Athen...
Var Ikaros allerede ved at falde.
Som om en enkelt tråd holdt dem sammen.
Talos faldt, Ikaros faldt...
Daidalos faldt.
Jeg forbander mine evner.
Jeg forbander Minos.
Tyran!
Jeg forbander dig, du slog min dreng ihjel.
Jeg forbander de fugle i luften, der frister os.
Jeg forbander havets onde kys. Min søn.
Min søn.
Og Daidalos begravede sin døde søn i sandet.
Han begravede håb og latter og glæde.
Lagde de klodsede fingre på jorden, lagde en obol i den tåbelige mund...
kyssede den kolde pande.
Og så fløj Daidalos, hans tårer faldt ned fra himlen som regn...
væk fra Kreta, væk fra fare, væk fra sorg...
mod nordvest mod Sicilien, og mod kong Cocalus.
Cocalus var glad for at byde sådan en håndværker velkommen.
Og Daidaous begyndte at arbejde igen.
Men samtidig med, at han byggede skibe og maskiner, begyndte han at lave modeller.
Bitte små figurer af en bevinget dreng.
Han bebrejdede sig selv, gjorde han ikke?
Daidalos bebrejdede sig selv for alting.
Ja.
Han fandt sig selv ved sit arbejdsbord midt i noget almindeligt som at...
lime, gøre redskaber skarpe, med tårer ned ad kinderne.
Kun børn kunne nå ind til ham.
Den venlige konge havde to døtre.
Og når de kom på besøg i hans værksted...
sagde man, at det var det eneste tidspunkt, den store kunstner smilede.
Jeg er træt. Jeg sætter mig ned.
Jeg har fået sådan et dejligt måltid, at jeg skal bøvse.
Nu skal jeg sove.
Du er så klog.
Er jeg?
Det er sjovt.
En flyvende dreng.
Ja, det er sjovt, er det ikke?
Jeg havde en lille dreng.
Men han døde.
Og det var min skyld.
lkke så klog alligevel.
Det var ikke kun min skyld. Der var også en ond konge.
En gemen tyran.
Der var et mellemværende mellem Daidalos og Minos.
Daidalos bebrejdede Minos for sin søns død.
Minos ville også gerne se Daidalos død.
Han kendte for mange hemmeligheder.
Minos ville ikke få ro, før han fandt ham.
Han udspekulerede måder til at lokke Daidalos frem fra sit skjul.
Han medbragte denne skal fra kongerige til kongerige.
Sæt øret mod den.
-Nej, den er måske beskidt. -Sæt dit øre mod den.
Jeg er Minos, konge af Kreta...
kejser af Knossos...
hersker af alle have mellem Grækenland og Ægypten.
Dette er en triton-skal.
Hundreder og tusinder af bitte små passager.
Det er en fin tråd...
fra min dronnings, Dronning Pasiphaë, kjole.
Hvis nogen kan få tråden igennem skallen...
er denne skat deres.
Naturen skaber sådanne snedige ting. Hvor skal du hen?
Da jeg var på Kreta...
designede jeg et fængsel til kong Minos, som en labyrint.
Denne skal er som en labyrint.
-Det er honning. -Det er rigtigt.
Myrer kan lide søde ting.
Hvad laver du?
Hvis ikke han har sin tråd, finder han aldrig ud igen.
lnd med dig.
Morgenmad.
Præmien er din, kong Cocalus. Klogt.
Der er kun én mand i Grækenland, der kan gøre det.
Manden, der designede labyrinten i Knossos...
som slog sin nevø ihjel.
Det omvandrende geni, Daidalos.
Manden, der kan flyve.
Hvor er han?
Der er 1 2 skibe i havnen, der er ladte og klar til kamp...
med våben skabt af din ingeniør.
Overgiv ham til mig.
Tager kong Minos dig med sig?
Ja.
Det må han ikke.
Hvad vil han gøre ved dig?
Jeg er kong Minos.
Jeg får munde, der taler, til at tie.
Jeg gør øjne, der ser, blinde.
Jeg henretter mine fjender.
Åh nej. Blev han slået ihjel? Fik Minos ham slået ihjel?
Det ville han.
Han tog et bad inden festen...
tilfreds med sin evne til at lokke Daidalos frem fra sit skjul...
og planlagde hans henrettelse.
Men som Minos lå der, mens dampen omgav ham...
i et bad som Daidalos havde designet, lagde Daidalos selv planer.
Og han var en mester i planlægning.
Det indebærer sikkert en virkelig snedig maskine.
Nej.
lngen maskiner.
Kun vand.
Vand opvarmet i en stor kedel, over åben ild.
Daidaous havde designet badehuset.
Han kendte hvert et rør og kanal, hver sluse og afløb.
Da vandet i kedlen kogte...
tømte han det ned i rørene.
Kogte han ham?
Vandet tog hans søn fra ham.
Vandet slog kongen ihjel.
Men hævn giver ikke fred, hævn giver ikke hvile.
Daidalos overlevede.
Men han ønskede, at han ikke havde.
Nogle gange når han sad i værkstedet dag efter dag...
og stirrede ud i luften...
ønskede han, han var taget tilbage til Kreta og en hurtig død...
ikke den langsomme døen indefra.
Daidaous.
Manden, der kunne lave alt, undtagen en måde at skrue tiden tilbage...
en måde at ændre fortiden...
en måde at gøre sten til kød.
Se.